Ja?
Da, jaz sem.
Dober dan.
Da.
Danes?
Zakaj? Kaj se je zgodilo?
Sermonti sem. Dogovorjen sem z ravnateljem.
Tale vrata. -Hvala.
Naprej.
Dober dan. -Dober dan.
Žal mi je, da ste morali priti. Izvolite sesti. -Hvala.
Živjo. -Živjo, ata.
Zgodilo se je nekaj zelo neprijetnega.
Iz laboratorija je izginil fosil,
redek amonit.
Ne vem, če ima vaš sin kaj pri tem. Bilo bi mi žal.
Govorimo o kraji? -Ja.
Kot kaže, sta krivca Andrea in njegov sošolec Tomasi.
Nisva bila midva.
To trdi tudi Tomasi.
Toda njun sošolec pravi, kako sta se hvalila,
da sta ga ukradla. -Ni res.
Žal moram oba
za en teden izključiti.
Kolikšen del tega, kar vam govorim, resnično razumete?
Kolikšen delež razumevanja je v tej sobi? 20, 30 odstotkov?
Tu sem prebila 460 ur, porabila sem 46 milijonov,
povrh si po vsaki seansi kupim obleko, da bi se bolje počutila.
Vsi služijo z vašimi pacienti. Povprašala sem.
Celo trgovina s hrano. Videla sem na lastne oči.
Srečen tisti, ki tu spodaj odpre lokal.
Vedno se čutite odgovornega,
krivega za to, kar se dogaja,
a ni vse v življenju odvisno od nas, mi naredimo le to,
kar je v naši moči.
Morda bi se morali naučiti čakati, biti brez nalog.
Morali bi se naučiti lenariti, kar ne pomeni biti pasivni,
temveč imeti bolj sproščen odnos do življenja in sveta.
Kaj pravite?
Odprem vrata, ki vodijo v dolg hodnik.
Vsi grejo v nasprotni smeri.
Sklepam, da je zabave konec.
Odprem druga vrata in se znajdem na ogromni terasi.
Skozi okno vidim stopnice, ki vodijo do vratic...
Kakšen dolgčas, te sanje!
Koliko oken, stopnic, vrat!
Polne so simbolov, za razlago katerih bi zapravili več ur.
Toda ne strinjam se z vami, nima smisla zgubljati čas.
180 strani, avtobiografija, ja.
Začela sem brati uvod. Zdi se mi še kar v redu.
Si govorila z Andreom? -Prosim? Samo trenutek.
Sem. -Ti je povedal? -Ja, vse je povedal.
Takoj bom. Ne, Giovanni je prišel.
Dva tedna ni dovolj.
V Osimu rada igram. Imajo lep parket.
Ko se žoga odbije od tal, je zvok čisto drugačen kot pri nas.
Kakšna je vaša? -Linolej ima.
Zvok je zadržan, ne daje ti poleta.
Malce lepljiv je.
Meni pa je všeč zvok žogice, ko udari ob strune loparja.
Malce pridušen. -Meni tudi.
Hvala.
Kateri šport pa je tebi po zvoku najbolj všeč?
Ne vem... Hokej na ledu.
Nehaj. Če je Andrea rekel, da ni bil on, potem ni bil.
Koliko besed zaradi enega kamna.
Zaradi kraje.
Vem, kaj bomo.
Glej, če pride takoj, pomeni, da ni bil on. Prav?
Če pride čez pet minut, je bil.
Če pride čez četrt ure, pa pomeni, da je fosil
ukradel ravnatelj, ker jih zbira.
Kako zabavno. Ravnatelj, ki krade v šoli.
Sem že tu.
Bravo!
Kaj se dogaja?
Nič.
Izvoli nagrado. Zmagal si.
Irene si je v tvojo čast izmislila igro.
Zakaj greš? S tem kot da bi priznal, da je bil on, ne?
Ne, rad bi le zvedel, kaj se je zares zgodilo.
Vem, da Andrea ni kriv. Govorila sem z njim.
A saj ga poznaš, nikoli mu kaj takega ne bi padlo na pamet.
Kraja? Absurdno je.
Ja, kraja.
No, ugotovimo, kaj se je zgodilo.
Poglejmo, kaj pravijo drugi.
Sicer pa sploh ne vem, kakšen je amonit.
Mislim, da je nekakšna školjka. Saj veš, tiste spiralaste.
Želiš, da grem jaz?
Ja, želim, a grem raje jaz.
Prav?
Kakšne čudne hiše.
Ne poznam nikogar, ki stanuje tu.
Zelo daleč je. Kako prideš sem?
S 24-ko s trga Cavour. Ampak je mirno.
Vem, le da...
še nikoli nisem bil tu.
Čudno mi je. Koliko časa že oni živijo tu?
Ne vem, Luciano že odkar ga poznam.
Kakšen pa je Filippo?
Nikoli mi ni bil simpatičen.
Si rekel, da si videl fosil?
Ja, Luciano je odprl torbo in bil je notri.
Res vse verjameš!
Superge so bile. V kuverti!
Jasno je bilo, da niso superge, ker so večje.
V kuverti je bilo videti obris amonita.
Samo malo. Prej nisi nikoli omenjal kuverte.
Ja, a v njej je bil fosil, prisežem. Smejala sta se...
In kaj potem? Morda nisi razumel njune šale?
Ne... Ko sem hotel pogledati, kaj je notri,
sta zbežala.
Zato nisem videl na lastne oči. Bi to radi slišali?
Prav, nisem ga videl. Ste zadovoljni?
Kaj mislite?
Umaknimo se, da se Filippo pogovori s starši.
Ne, ne, gremo mi ven. Gremo lahko na teraso?
Prosim. -Pridi.
Kuverta, amonit, superge, tisti, ki je zapel, torba...
Nisem prav dosti razumel.
Povsem jasno je.
Ja?
Prav zadovoljna sem. -Jaz tudi.
Poznaš Lucianovega očeta?
Enkrat sva se menda srečala na roditeljskem sestanku. Zakaj?
Danes je bil malce nasilen. -Do tebe?
Nehaj...
Ne, grdo je ravnal s Filippom, fantom, ki ju je obtožil.
Toda na koncu je imel prav.
Vseeno je bilo neprijetno.
Filippo si je vse izmislil. Kdove zakaj.
Verjetno zato, ker mu Andrea ni simpatičen.
Res sta si antipatična.
Bojim se, da bom postal manijak,
da bom posilil kako punčko in me bodo zaprli.
Ko ste mi v petek odgovorili, da se vam ne gnusim,
sem bil prijetno presenečen.
In ogledat sem si šel film, o katerem ste mi govorili.
Lep je.
Me veseli,
da ste si ga šli ogledat.
To se mi zdi zelo pozitivno.
Pozitivno, ja, ampak porniči so boljši.
Ja, toda z ogledom tega filma, ste se morda približali...
En kurac sem se približal!
Včeraj sem kupil porno revijo
in si ga fino zdrkal pred odprtim oknom.
Fino zdrkal, jasno?
Lepo v miru. Vzel sem Apaurin.
Rad bi spoznal tistega, ki ga je izumil. Genij je.
On pa zna človeku popraviti razpoloženje, on pa.
Tudi vsi psi poginejo zaradi strašnega
vonja po breskvah, ki ga psi ne prenašajo.
Preživi samo bel sibirec, vendar ga junak ubije.
Čez čas se vkrca na ladjo, ki je že vsa polna trupel.
Sem na 60. strani knjige, pa so že vsi mrtvi.
Oscar,
vaše zgodbe z veseljem poslušam,
a raje ugotoviva, zakaj mi ravno danes govorite o tem.
O vseh teh mrtvih?
Ne vem,
ni posebnega razloga.
Vsem se zdi, da se odlično počutim.
Kaj pa se zdi vam?
Dobro sem,
v službi je dobro,
Dobro sem.
A še vedno razmišljam o samomoru
in čutim, da bi lahko nenadoma spet poskusil
in morda uspel.
Kako je možno, da normalno živiš dalje, se celo dobro počutiš,
vendar še naprej razmišljaš o samomoru?
Kako je možno?
Ita res accendent lumina rebus.
To je lahko: "In tako bodo" vse uganke rešene.
To ne pomeni prav dosti.
Ne? Morda nisem dobro prebral.
Vse boš zlahka razumel.
Vse bo razsvetlilo vse in noč ne bo slepila tvoje poti.
Prevela te bo najvišja narava in tako bodo vse uganke rešene.
Dejansko se ne razume.
Smisel je jasen.
Da? Misliš?
Kaj naj bi pomenilo ""prevela te bo najvišja narava?""
Gre za človeka pred vesoljem.
Si prismojen? Koliko džointov si pokadil?
Kaj? -Koliko džointov si pokadil.
Prav sem razumel. -Da.
Pred učenjem se zakadiš. Nisi mogel počakati?
Veš, da vedno kadim. Saj nima učinka name, le za okus je.
Vedno kadi.
Nisi romantična. Ne razumeš človeka pred vesoljem.
Bolje, da se dobiva jutri.
Ne bodi taka.
Daj ljubčka.
Samo enega, na lice.
Ne. -Dobro, razumel sem.
Grem. -Adijo.
Odhajam. Lahko noč. -Adijo.
...z malo truda "perductus." Odkod izvira "perductus?"
Ne sprašuj mame, ni hodila na klasično gimnazijo.
"Perduco:" voditi, privlačiti, zapeljati.
Torej:
Z malo truda te bo vodil... z malo truda...
Namque alid ex alio clarescet nec tibi caeca nox...
Clarescet?
Kajti vsaka stvar...
Navsezadnje je imel Matteo prav.
Človek pred vesoljem...
Ja, uganil je.
Ugasnem?
Ja, samo še pet minut.
Poslušaj to pesem.
Naslov ima Prsti na nogah.
Kaj hudiča se dogaja?
Kakšni neki so ti prsti, ki jih nič več ne briga?
So ti prsti še vedno moji?
So pozabili na stare čase,
na to, kaj pomeni biti živ?
Vedno v prvi vrsti, vedno prvi na plesišču,
takoj ko je zaigrala glasba.
Lepa, ne?
Halo?
Je kdo doma? Si utrujena? -Ja.
Zelo utrujena?
Zelo zelo utrujena?
Pa spalna srajca?
Moti. -Malo pa res.
Dober dan.
Prosim. -Hvala.
Lep kavč, preprost, udoben,
po svoje tudi eleganten.
Vendar se ne bom ulegel. -Prav.
No, vse mi povejte.
Dr. Vitali mi vas je omenil.
Prej nisem nikoli slišal za vas.
Zdite se mi nekam mladi,
kakšnih pet let mlajši od mene.
Po mojem ste psihoanalitiki vaših let najslabši.
Zakaj?
Ker ste bolj cinični.
Opravljate to delo, kot da bi bilo katerokoli.
Sicer pa ste mlajši in manj bogati od mene,
in ne vem, če ste bolj inteligentni.
Morda nisem dovolj za vas,
vendar tu ne gre za tekmovanje v inteligenci.
To je povsem druga stvar.
Koliko traja terapija?
Kdo odloči, kdaj je konec?
Jaz ali vi? -Ponavadi to skupaj ugotoviva.
Naredili ste vtis name.
Tako mirni ste, vedri.
Res? Bolje za oba, ne?
Zdi se mi čudno.
Vedno se v nekem trenutku zmede,
odtava ne vem kam
in začne slabo igrati.
Lepo mirno odbije vse žogice ven ali pa v mrežo.
Bi spremljali?
Ti bereš časopis, vidva klepetata...
Užalil se bo.
Ni v tebi nobene želje po zmagi, nobene tekmovalnosti?
Nalašč si zgubil.
Zgubil sem, ker sem bil slabši.
Ne, temveč zato, ker igraš le zaradi igre,
ne za zmago.
Se ne igra za zmago? Kakšen užitek pa je sicer?
Se strinjaš? -Ne. -Kako, da ne?
Ob šestih, pol sedmih.
Samo trenutek.
Kaj pa ti tu? -Presenečenje.
Si prepričan? -Ja.
Oprostite.
Ja, 600 izvodov.
Kaj je?
Skladiščnik je kataloge z razstave poslal v močilnico.
In kaj se zgodi tam?
Zmeljejo jih.
Ja, še sreča.
Najlepša hvala.
Ne, mi bomo prišli. -So jih našli? -Ja.
In zdaj greš ti ponje, ne?
Rad bi govoril s Paolo. -Saj sem razumela. Adijo.
Kaj je?
Ne vem.
Ni Andrea te dni čuden?
Zakaj čuden?
Ne vem, nalašč je zgubil pri tenisu. -Nalašč? -Ja.
Ni normalno, da si fant njegovih let ne želi zmagati.
Vsaj zame ne.
Ni on ukradel fosila. Si se prepričal?
Ja.
Dva dni sem vse počela brez najmanjše napake.
Potem pa sem v časopisu zasledila besedo "počasen."
Nisem se mogla upreti, takoj sem morala poiskati antonim.
Ves časopis sem prelistala, da sem našla besedo "hiter."
Toda zaradi tega nisem mogla
točno ob štirih v trgovino, tako kot sem si določila.
Naredila sem napako,
zato sem si takoj postavila nov rok: včeraj opolnoči.
A mi spet ni uspelo,
saj sem pred spanjem popila vodo.
Kozarca nisem sterilizirala: popila sem umazano vodo.
Zdaj moram vse od začetka,
postaviti moram nov rok...
Lahko bi... -Poslušajte, Raffaella!
To je moja najboljša ura,
spil sem čaj, sem luciden.
Pridite sem.
Nogometni čevlji za travnato igrišče,
za peščeno igrišče, čevlji za kolesarjenje,
tek, košarko,
tenis, odbojko.
Zelo se dolgočasite.
Zakaj se ne ukvarjate s športom?
Sploh si ne predstavljate, kako naporno je tako živeti.
Imam odlično idejo. Vem,
ker sem tako dolgočasen kot vi.
Se vidiva v sredo?
Nikoli ne vem, če je posoda dobro sterilizirana.
Ko jo vzamem iz sterilizatorja, se umaže
in zato moram začeti znova.
Najti moram boljšo rešitev.
Preskok naprej.
Škarjice.
In "fosbury."
Hitreje, ko prideš sem!
Kaj pripravljaš?
Krompirjev narastek.
Si se nehal učiti? -Ja, že pred nekaj časa.
Mi daš, prosim, drobtinice.
Mama,
fosil sva vzela
jaz in Luciano. Nisva ga hotela ukrasti.
Bila je samo šala.
Profesor je obseden s fosili
in hotela sva videti, kako bo pobuljil, ko bo opazil.
Bila je neumnost.
Verjela sva ti, ata je celo šel na pogovor s starši.
Saj bi ga vrnila, vendar nama je padel in se razbil.
Skušala sva ga zlepiti, a ni bil ničemur podoben.
Včeraj sem hotel povedati atu, ko sva šla na sprehod,
vendar sva se imela lepo, on je bil zadovoljen in...
Bila je samo šala, res.
Nikoli me niste razumeli,
imeli pravega stika z mano.
Zadnjič sem tukaj.
To govori že pet let.
Tudi tokrat ne bo nehala.
Nikoli ne vem, kaj čutite. Rekli boste, da je to vaša
delovna metoda, a to nima zveze, hladni ste.
Moj prejšnji terapevt je bil drugačen, manj distanciran.
In ni mi dajal občutka, da sem na mrtvi točki.
Niste prvič tako obupani.
Skušajva ugotoviti, kaj se je zgodilo in kaj bova v prihodnje.
Danes se niti ne jezite.
Očitno ste tudi vi spoznali, da je konec. Niste vi krivi,
pač niste primerni zame.
Res je, nič več ne morem. Terapije je konec.
Kaj boste zdaj? Šli k drugemu? Ali nehali?
Spodletelo mi je.
Koliko je še do konca?
Ena minuta. Čez minuto bo vsega konec.
Zdaj pa se počutim bolje! Torej...
Se vidimo v torek. -Velja.
Nasvidenje. -Nasvidenje.
Kaj boste počeli danes?
Bi šli v kino? -Lahko.
Kaj gresta gledat?
V Alhambri vrtijo film, o katerem govorijo
vsi moji pacienti. Radoveden sem.
Žal so mi
že vse povedali. Poznam like,
nekaj prizorov znam že na pamet, tudi konec so mi razkrili
in povrh govorim sam s sabo, ker ker me nihče ne posluša. Razumeš?
Midva pa greva danes teč.
Zmenjen sem s prijatelji. -Prijatelji...
Daj, greva raje teč. Tudi mama bo šla.
Ne? -Seveda!
Nekaj deset kilometrov bova pretekla, da se utrudiva.
[ Skipped item nr. 386 ]
Velja? -Velja.
Do luke in nazaj,
spet do luke
in nazaj, pa spet do luke in nazaj
in potem še po celem drevoredu.
Prosim?
Dober dan, Oscar. Kako ste?
Žal mi je.
Kaj vam je?
Dogovorjena sva v torek.
Če želite, lahko pridete
že jutri ob osmih.
Ja.
V redu.
Mi poveste še enkrat svoj naslov?
V redu.
Se vidiva.
Nasvidenje!
Kaj se dogaja?
K pacientu moram, ne počuti se dobro.
Kdaj drugič bova šla teč, ne? -Ja.
Zakaj moraš takoj iti? -Zelo slabo se počuti.
Ne vem, kdaj se bom vrnil,
ker živi precej daleč. V redu? -Prav.
Vzel bom avto. Adijo, otroka. -Adijo.
Pusti me!
Dober dan. -Hvala, da ste prišli.
Ste težko našli pot?
Niti ne. -Daleč je.
Vem, da bi moral priti jaz, a se precej slabo se počutim.
Če želite sleči jopič...
Oprostite, da vas tako sprejmem,
a že dva dni mi ni nič jasno.
Vem, da bi moral počakati do torka, a bilo je nujno.
Kaj je?
Bil sem na preiskavah. Na rentgenu
je vidna lisa.
Kaj so vam rekli?
Sumijo, da imam tumor na pljučih.
Pa nikoli nisem kadil, ukvarjam se s športom, živim na deželi.
Zmotil sem vas v nedeljo. Oprostite.
Ne skrbite zaradi tega. Prav je, da ste me poklicali.
Razumem, da vas skrbi, a diagnoza še ni potrjena.
Šli boste na nove preiskave.
Ja, a saj že vem,
prepričan sem, da imam tumor.
Halo, ni nikogar?
Jaz sem.
Ste tam?
Paola, vračam se.
Kmalu se vidimo. Adijo, ljubica.
Dober dan. Kaj je?
Vaš sin je imel nesrečo v morju.
Andrea... Kaj se je zgodilo?
Potapljali so se.
Kako je z njim?
Luciano, kaj se je zgodilo?
Kaj se je zgodilo?
Kako je z njim? Kako je z Andreom?
Telefonirat grem.
Prav?
Tajnica je.
Valerio, Giovanni tu.
Hotel sem ti pustiti sporočilo.
Sem v bolnici
in hotel sem ti...
reči, ...
da...
Hotel sem ti reči...
Hotel sem ti pustiti sporočilo!
Kdaj je bil fant rojen? -11 . oktobra 19...
Dober večer.
Živjo, Matteo!
Prinesli smo obleke.
Fabio pa tudi sendviče.
Ja, v redu.
Gospod mora Andrea obleči. Pusti vse njemu.
11 . oktobra, leta?
11 . oktobra 1983.
Adijo, Andrea.
Adijo. Ljubezen moja.
Lahko za trenutek dvignete?
Hvala.
Lahko vstopim?
Trenutek.
Prinesla sem zajtrk.
Hvala, a saj sem
že pokonci. Pridem tja.
Pa ata?
V delovni sobi je. Takoj pridem.
Ata?
Včeraj sem bil srečen,
ker sem dobil vaše sporočilo.
Vedel sem, da se bom vrnil k vam.
Nimam se s kom pogovarjati.
Nikoli se mi nič ne zgodi.
Tukaj pa se počutim živega.
Končno lahko jočem.
Prej nikoli nisem mogel.
Po tem se počutim bolje.
Ni pa vedno tako.
Od tu grem pogosto žalosten, razočaran,
in da se potolažim, si kaj kupim v trgovinah tu spodaj.
A danes je drugače.
Danes bi samo jokal.
Jokal bi vse življenje.
Dober dan.
Kako gre?
Prosim.
Hotel sem priti na pogreb.
Zelo mi je žal.
Želel sem biti tam zaradi vas.
Vzel sem tudi tri Apaurine, da ne bi delal kravala.
Kupil sem rože, potem pa mi ni uspelo.
Šel sem v kino.
Poleg mene je sedel nek tip. Nekaj časa gledava pornič,
potem se privije k meni in mu ga pofafam.
Grem stran, vendar sem še bolj potreben kot prej.
Na ulici najdem kurbo
in jo obdelam od spredaj in zadaj.
Pridem domov in Roberta že spi. Pogledam jo.
Prelepa je zame. Ljubim jo, a zakaj me z njo ne mika?
Po mojem ste že odgovorili.
Kaj?
Mislite, da si nič ne zaslužite.
Zato se vsakič, ko se vam zgodi kaj lepega,
vznemirljivega, ustrašite.
Dovolj, ne briga me.
Vsakič mi rečete iste pizdarije.
Si govorila s Carlo? -Ja.
Kaj pravi?
Da se za zdaj znajde sama.
Federico in Anna Saracineli?
Lorenzova starša sta. Lorenzo je bil Andreov sošolec v srednji.
Pogosto je prišel k nam. Se spomniš?
Kdaj nameravaš začeti delati?
Naslednji teden.
Živjo.
Živjo, ljubica.
Kako je bilo na treningu?
Dobro,
kot ponavadi.
V nedeljo igraš? -Seveda.
Govorila sem s sošolci
in Andreovimi prijatelji.
Da...
Naročila bi mašo.
Razmišljala sem tudi o drugem, a mi nič ni všeč.
Morda je to najmanj žalostno. -Ja.
Prav.
V sredo sva imela obletnico
in prvič sem mu povedala za svoje obsesije.
Od takrat ni več rokov, nalog,
obvezujočih pravil.
Nehala sem, počutim se bolje,
toda bojim se, da bom postala shizofrena,
če se bom preveč bojevala.
Po mojem ni te nevarnosti.
Določena tesnoba je normalna
in to je za vas velika preskušnja.
Ne odnehajte.
Dober dan. -Zdravo.
Ta je nov model. Včeraj smo jo dobili.
Koliko časa zdrži?
Odvisno.
Imate tečaj?
Ne, samo nekaj stvari bi vprašal.
Neka naprava meri količino zraka, ne?
Ja, manometer. Ga lahko vidim? -Seveda.
Pritrjen je na cevko, ki se privije na dovod.
In dovod?
Tule je.
Je manometer precizen instrument?
Ja.
In ta rdeč del?
To ima enako funkcijo kot pri avtu. 200 atmosfer je polno.
Ko se spusti na 50, je na rezervi.
Takrat moraš na površje. -Bolje je.
Če si izkušen, lahko ostaneš še 10 minut,
a je bolje izplavati.
Seveda.
Greva skupaj teč?
Tudi na CAT-u sem bil.
Kot sem predvideval: tumor imam.
Začel sem že s kemoterapijo,
imam jo vsakih 15 dni.
Kot zunanji pacient.
A morda vas bolj zanima, kako se ob tem počutim?
Da, kaj mislite o temu?
Strah me je.
Ko sem bil zdrav, sem mislil na to, da bi umrl,
zdaj pa se neprestano sprašujem, če bom preživel.
Niti materi nisem povedal, ne upam si.
Misel na izgubo sina bi bila zanjo prehud udarec.
Kakšen tepec! Ravno vam govorim o tem.
Ne skrbite. Nadaljujva.
Ne, res oprostite. -Ne skrbite.
...pa spet do luke in nazaj in potem še po celem drevoredu.
Halo?
Dober dan, Oscar. Kako ste?
Žal mi je.
Razumem. Žal mi je.
Če želite, lahko pridete že jutri.
Zjutraj ob osmih.
Danes?
Ne, danes pa res ne morem.
Torej se vidiva jutri ob osmih?
Nasvidenje.
Zjutraj sem govorila z mamo. Pozdravlja te.
Kako je kaj?
Hotela je priti k nam, da bi pomagala.
Kdaj pride?
Rekla sem ji, naj ne pride. Potem je začela jokati.
Želiš, da se vrneva domov? -Ne. Zakaj?
Rekla sva, da nama bo koristilo, če greva ven in se razvedriva.
Dober večer. Bi naročili?
Ja. Kaj imate za predjed?
Pirino juho, ozke rezance s škampi in široke z gobami.
Kaj boš?
Ozke rezance.
Jaz tudi.
Glavno jed boste naročili kasneje? -Ja. Hvala.
Šel sem v trgovino s potapljaško opremo.
Govoril sem s trgovcem.
Morda je bila Andreova oprema pokvarjena.
Zakaj si šel?
Morda se je zamašil dovod. Zato si je snel jeklenko.
Takole majhen kos je,
trije centimetri gume, pa je vse odvisno od njega.
Ni več prepuščal zraka.
Oprema je delovala, to so rekli tudi na kapitaniji.
Ja, a jeklenke niso našli. Zakaj?
Oprema je delovala!
Andrea je sledil ribi v jamo in se zgubil.
Ko je potem iskal izhod, je porabil ves zrak
in da bi hitreje izplaval, si je snel jeklenko.
Andrea sam v jami; ne verjamem,
nima smisla.
Imel je opraskane roke in polomljene nohte.
Morda nima smisla, a je tako.
Kaj ploskaš?
Zakaj kurac ne piskaš!?
Ni prekršek!
Kako je z njo?
Dobro, se mi zdi.
Kaj ji bodo naredili? -Kdo?
Jo bodo izključili?
Izključili so jo med tekmo,
zdaj bo dobila še prepoved igranja na nekaj tekmah.
Se grem pogovorit z njo?
V redu.
Ti ni do pogovora?
[ Skipped item nr. 640 ]
Ni ji do pogovora.
Nismo mi tisti, ki določamo čas odhoda,
a razumljivo je, da se tisti,
ki ostanejo, sprašujejo zakaj.
Odgovor je en sam:
ta čas je določil Bog,
nam pa ni dano, da bi vedeli zakaj.
Preostane nam le, da se z veliko vere soočimo s tem,
kar se nam zdi nedoumljivo.
V evangeliju piše:
Hišni gospodar, ko bi vedel, ob kateri uri pride tat,
bi čul in bi svoje hiše ne pustil spodkopati.
Tako tudi mi ne vemo, kdaj nas bo Gospod poklical.
Kristusovo telo.
Glej to skodelico, kako je lepa.
Okrušena je.
Vaza je počena: obrnimo jo.
Vse v tej hiši je okrušeno, uničeno, opraskano, razbito.
""Hišni gospodar, ko bi vedel, ob kateri uri pride tat, bi čul...
Tat, hišni gospodar, kakšen kurčev stavek je to? Kakšen?
Stavek pač. Saj je vseeno.
Kakšen stavek?
Kaj pomeni?
Saj ni važno, ne?
Pepelnik je okrušen,
skrijva ga.
Moj najljubši čajnik.
Razbili smo ga in zlepili.
Dobro smo ga zlepili, nič se ne vidi.
Ne vidi se, da je razbit.
A je razbit!
Po terapiji se dva dni slabo počutim, a sem kar veder.
Navsezadnje je vse odvisno od odnosa do bolezni.
Mnogi pravijo, da je psihološki odnos
bistven za ozdravitev.
Po vašem ni tako? -Ne.
Ne strinjam se.
Pri hudih boleznih se lahko dobro konča,
tudi če je pacient pasiven, tudi če si ne želi živeti.
Če pa se mora končati slabo, se konča slabo,
tudi če je pacient borben
in si želi živeti.
Po mojem je tako.
Želel sem se mu opravičiti,
a nisem mogel.
Še vedno razmišljam o tem, kako sem šel takrat k njemu.
Ne vem, če ga lahko še zdravim.
Prepričan sem, da ga bom vedno povezoval z Andreovo smrtjo.
Povedati bi mu moral za svoje težave.
Rečem naj mu,
da se je po moji krivdi med mano in njim vse pomešalo?
Kaj bi potem bilo iz te terapije?
In ne zdi se mi, da bi mu moral povedati,
kaj se mi dogaja pri njem. Ne zdi se mi prav.
V tem primeru je po mojem nujno.
Živijo. -Živijo.
Zakaj si prišel?
Zaželel sem si priti po tebe.
Zakaj nisi šla z drugimi?
Hotela sem zadeti deset košev zapored.
Deset zapored, no ja.
A se mi zdi, da ni moj dan.
Te je poslala mama?
Zakaj?
Menda nista zdaj v skrbeh zame?
Ko pridem v sobo, menjata temo, izraz na obrazu,
pretvarjata se, kot da ni nič.
Zakaj mi to govoriš?
Z Matteom sva šla narazen.
Se je kaj zgodilo?
Pustila sem ga, tudi zato, ker on ne bi nikoli zbral poguma.
Se ne slišita več?
Ne, vidiva se v šoli.
Enkrat me je tudi pospremil domov.
Vendar nočem, spravlja me v zadrego.
To počne, ker te ima rad. -Ne, zato ker se čuti dolžnega.
Žal mi je, a ga ne pogrešam.
Dragi Andrea, ne verjamem,
da bom lahko napisala tako lepo pismo, kot je tvoje.
Šla sem tudi v knjižnico
in prebrala mnoge knjige z ljubezenskimi pismi znanih oseb,
da bi kako prepisala.
A nobena od teh pisateljic te nima tako rada kot jaz.
Zato je najbolje, da čustva opišem s svojimi besedami.
Kličejo me k večerji,
a hočem prej končati pismo.
Stalno mislim na to poletje,
na dan, ko sva se srečala.
Ko se je vrnil, sva šla ponj na postajo. Se spomniš? -Ja.
Kako da nisem nič opazila? Videti je bil normalen.
Nič nenavadnega nisva opazila. -Seveda. Zakaj bi?
Morda mu ni toliko pomenilo, če nam o tem ni govoril.
Nam je kdaj o čem govoril?
[ Skipped item nr. 735 ]
Neverjetno se mi zdi, da sva se videla le en dan,
a sem vseeno lahko spoznala, da si nekaj posebnega.
Mama, samo enkrat sta se videla.
Vem, brala sem.
A pomembno je, kako in kaj govori o njem.
Nekje pravi, da je videti sramežljiv,
a da v resnici ni. Si bral?
In da ko je tiho, nisi nikoli v zadregi.
Tudi to je res. -Vse je res.
Njen naslov je?
Na zadnji strani pisma.
Klicali bomo informacije za številko.
Morda je bolje, da pišemo.
Zakaj?
Ker ji moramo povedati.
Ne ve še, kaj se je zgodilo.
Zgodilo se je pred manj kot mesecem.
Bila je nedelja...
Draga Arianna,
piše ti Andreov oče.
Pišem, da bi ti sporočil strašno...
Draga Arianna...
Se ustaviva?
Si že utrujen?
Luciano in Fabio me čakata, da se gremo potapljat.
Čakata te? -Ja.
Bodiva malo skupaj.
Danes je, kar je. Boš šel naslednji teden.
Prav? -Ja. Hitreje?
Po vašem ni nikoli nihče kriv.
Karkoli naredim, me vedno opravičujete.
V resnici pa je vedno treba plačati neko ceno.
Ne razumem tistih, ki nočejo plačati določene cene.
Pokaži se.
Pristoji ti. -Ja, lep je.
Všeč so mi barve. Tudi k obrazu ti pristoji.
Mi bolj pristoji zeleni?
Ne, drugačen je. Oba ti pristojita.
Kupimo oba, ne?
Pomerila bom še drugega.
Hiša je zelo blizu pisarne,
tako da se ne vozim z avtom.
Malo mi je žal,
ker sem samo v avtu poslušal radio.
Vam je Giovanni povedal, kaj se je zgodilo?
Nekaj nenavadnega, a lepega.
Andrea je imel punco, pa nismo vedeli.
Prispelo je njeno pismo zanj in...
Spoznala sta se na kampiranju
nekaj tednov pred Andreovo...
Ona je odhajala, on pa je ravnokar prišel.
Ime ji je Arianna. Je...
Rada bi jo spoznala.
Spomni se vsega s tistega dne. Tudi to, kako je bil oblečen
in katero pesem so vrteli, ko sta jedla sladoled.
Predstavljam si jo. Morda zaradi tega, kar je napisala...
Rada bi jo spoznala.
Zakaj si me hotel ustaviti, ko sem govorila?
Nisem.
Saj niso bili v zadregi.
Vem, da ne. Prijel sem te za roko,
ker sem ti hotel biti blizu.
Ne, hotel si, da bi nehala govoriti o Andreu.
Nikoli z nikomer ne govoriš. Misliš, da boš kaj zgubil.
Smiliš se mi.
V redu.
Moža sem spoznala pri 24 letih.
Bil je poklicni vojak.
Poročila sva se in se preselila v Rim,
v kasarno.
V tisti četrti ni bilo nič.
V mesto sva hodila le ob nedeljah.
Včasih me je obiskala žena moževega kolega.
Vsakič me je vprašala,
kdaj bova imela otroke.
Rada imam otroke,
a jih ni bilo.
Oprostite.
Spat grem. Ti prideš?
Takoj.
Ne, nisem še pisal Arianni.
Saj sem razumela.
Če bi tisto nedeljo ostal z vami. -Je to vprašanje?
Če ne bi kot tepec odhitel k tistemu pacientu,
če bi ostal z Andreom.
Nato bi vseeno šel s prijatelji.
Toda če bi šel z mano teč,
bi šla potem na sladoled, nato v kino.
Še vprašala si me, če moram res iti. Ne moremo se vrniti nazaj!
Jaz pa bi rad naredil ravno to.
Seveda, saj si samo ti, za druge ti ni mar.
Ne gre za Andrea, nimaš ga rad. Niti tisti punci nisi pisal.
Skušal sem ji pisati, vendar ne morem.
Če bi morda...
Ne briga me,
ne da se mi več poslušati.
Dovolj, hvala.
Hvala.
Kako si?
Še kar.
Dober dan. Bi lahko govorila z Arianno? Hvala.
Halo, Arianna?
Sem mama Andrea Sermontija.
Imel je nesrečo v morju.
Umrl je.
Arianna?
Prišlo je do embolije.
Če želiš, te lahko kličem pozneje.
Zelo rada bi te spoznala.
Vem, da imaš pouk, a saj bi prišli mi tja.
Zakaj ne?
Naj mine nekaj časa, ni treba takoj.
Lahko se odločiš čez nekaj dni.
Razumem.
Zelo mi je žal, a če ti tako želiš.
V redu. Adijo.
Dober večer. -Dober večer.
Danes bom sedel tukaj.
Dobro.
Kako ste?
In vaši, kako so?
Kako so moji?
Seveda, kako je moja družina...
Že leto in pol prihajate sem
in mi govorite o knjigah, glasbi, nogometu, prireditvah.
Zakaj menjate temo razgovora?
Zakaj se izogibate svojim problemom?
Saj ne počnem tega. -Ne?
Vsaj zadnje tedne ne.
Danes sem se hotel pogovarjati z vami, ker sem se navezal na vas.
Žal mi je, a zadnjič sem tu.
Zadnjič?
Ne mislite, da ste izvirni.
Vsak pacient enkrat reče,
da ga ne bo več, da je tukaj zadnjič, da nič ne pomaga.
Ne, meni je pomagalo,
a bolezen je veliko stvari spremenila.
Ozdraveti moram. Vso energijo usmerjam v to.
Nisem niti mislil več priti,
hotel sem telefonirati ali pisati,
a sem se odločil, da je bolje, če se osebno poslovim
in se vam zahvalim.
Bodite dobro.
Nekaterih pacientov niti poslušati ne morem več,
pri drugih pa sem preveč vpleten,
kot da bi bil na njihovem mestu.
Ne pomagam jim več, nikomur ne pomagam.
Morda si prezgodaj začel delati.
Ne gre za to. Nimam več distance.
Si s kom govoril?
Z Enricom. -Kaj ti je rekel?
Naj se ne odločim takoj, naj počakam.
Pa daj. -Ne, čakanje ne bi pomagalo.
Sicer pa sem se že odločil.
Kar nekako oddahnil sem si, tudi če to ni lepo reči.
Bolje je tako, bolje za paciente, bolje za vse.
In kaj bova midva?
Ne vem. -Je tako hudo?
Ne govoriva zdaj o tem. -Ne.
Lahko noč.
Tega nisem pričakovala.
Zelo mi je žal.
Smem vprašati, zakaj ste se tako odločili?
Seveda.
Zgodilo se je več stvari, ki so vplivale na to,
in sin...
Nisem več sposoben. Zelo preprosto je:
ne morem več opravljati tega dela.
Ne vem, lahko vam predlagam drugega terapevta.
Nadaljevala bi najino delo.
Ne, poskusila bom brez.
Kdaj nameravate spet začeti?
Ne vem. Ni rečeno, da bom.
Čakala vas bom:
to bo moj naslednji rok.
Kaj je zdaj ta oslarija? Najprej me spravite v past,
povem vam vse o sebi, potem pa mi rečete: Zdravo, grem.
[ Skipped item nr. 914 ]
Jebi se!
Slabo se počutim, pizdarija! Zmeraj slabše!
Kreten, zajebal si me!
To mi boš še plačal!
Slabo se počutim, kreten!
Slabo se počutim!
Žal mi je.
Res mi je žal.
Dober dan. -Pozdravljeni. -Kako ste? -V redu. Vi?
Hotel sem kupiti darilo sinovemu prijatelju. -Ja?
Se spomnite mojega sina?
Seveda. Večkrat je bil tu.
Ne bi rad kupil napačnega darila.
Bolje od mene veste,
kakšna glasba je všeč fantom teh let.
Pa poglejmo.
Ogledoval sem si,
a nisem vedel kaj izbrati.
Poglejmo. Tu je.
Ni nova, toda tako je lepa,
da mu bo po mojem všeč.
Italijanski prevod besedil je?
Ne.
Sin me je vedno dražil,
da imam okvarjene bobniče,
ker poslušam samo italijanske pesmi.
Plošča je zanj.
Danes sem mu hotel kupiti darilo.
Bi poslušali?
Ja.
Dober večer. -Dober večer.
Sem Arianna,
Andreova prijateljica. Ste vi oče?
Ja.
Lahko vstopim?
Seveda.
Telefonirala sem, a se ni nihče oglasil.
Rada bi pozdravila vašo ženo.
Klicala me je in...
Vem. Paole zdaj žal ni, toda...
Živjo, niti pozdravil te nisem.
Kmalu se vrne.
Bi še malo? -Ne, hvala.
Si prepričana? -Ja.
Paola bo vsak hip tu. Lahko pa jo pokličeva.
Ni treba.
Dobro.
Oprostite, če sem prej hotela videti Andreovo sobo,
Malo sem že vedela, kako izgleda.
Andreova soba?
Imam nekaj fotografij, posnetih s samosprožilcem.
Jih imaš s sabo?
Ja.
Jih je posnel on? -Ja,
hotel mi je pokazati svojo sobo.
Ta je smešna, ne?
Živjo, notri je tista punca.
Katera?
Arianna.
Andreova prijateljica.
Zakaj je prišla?
Mimogrede se je ustavila. Želela te je pozdraviti. Počakala te je.
Ampak...
Tam je.
Zelo mi je žal glede tistega klica.
Nič nisem vedela,
in ko ste mi povedali, nisem mogla... -Ne skrbi.
Arianna...
Predstavljala sem si te drugačno. -Kaj pa vem.
Lepšo?
Ne, drugačno. Morda po glasu... Ne vem.
Imela sem daljše lase. Pred kratkim sem se ostrigla.
Mama pravi, da je bilo prej bolje.
Si utrujena? -Ne.
Bi se stuširala? -Ne, hvala.
Gremo na večerjo? Ali bomo jedli tu?
Gremo ven.
Kmalu bi morala iti.
Zakaj?
Če bo pozno, lahko spiš tu.
Pravzaprav... me zunaj čaka
prijatelj.
Skupaj štopava.
Kaj pravijo tvoji?
Oče je proti,
z mamo pa sva zmenjeni, da jo vsak večer pokličem.
Prvič tako potujem.
Stefano pravi, da bova zjutraj v Franciji, če bo šlo vse v redu.
Če Stefano tako pravi...
Nasvidenje. -Srečno pot.
Adijo. Hvala ti. -Hvala vam.
Zelo rada bi te še kdaj videla.
Jaz tudi vas.
Adijo.
Nasvidenje.
To počivališče je večje.
Gotovo bosta koga našla.
Koliko je ura?
Saj ni tako pozno.
Pospremili vaju bomo do odcepa za Genovo.
Ne, ni...
Ja, tako vama bolj ustreza, ne?
[ Skipped item nr. 1017 ]
Ja, hvala.
Ja, bolj vama ustreza.
Nismo šli mimo? -Ja, morali bi ju pustiti tukaj,
a glej, kako spita.
Ne moremo ju zbuditi.
Tako lepo spita.
Blizu smo že.
Ne zaspi še ti.
Ostaniva budna.
Kje kurac pa smo?
Kam sta me odpeljala? -Dober dan.
Zvečer imam trening.
V nedeljo igram prvo tekmo po prepovedi igranja.
Kaj je smešno?
Simpatična, ne?
On tudi. Ali ne?
Ja, on tudi.
Prijazen je.
Hodita na isto šolo, a zdi se mi, da je on starejši.
Saj sta povedala, Arianna je prvi letnik, on pa tretji.
Paola...
Po tvojem hodita?
Ne, nič ne reci!
Adijo, Stefano. -Nasvidenje in hvala.
Hvala za vse.
Ko prideva, vam pišem.
Srečno pot. Nasvidenje.